1. |
Jan Merta |
79 |
2. |
Josef Bolf |
59 |
3. |
Jasanský - Polák |
35 |
4. |
David Černý |
33 |
5. |
Dominik Lang |
32 |
6. |
Jiří David |
29 |
7.-8. |
Vladimír Skrepl, Viktor Pivovarov |
28 |
9. |
Aleš Veselý |
26 |
10. |
Zbyněk Baladrán |
25 |
11. |
Jiří Petrbok |
17 |
12. |
Kryštof Kintera |
15 |
13. |
Jan Šerých |
13 |
14. |
Jiří Skála |
12 |
15. |
Filip Černý |
11 |
16.-17. |
Stanislav Diviš |
10 |
17.-17. |
Jiří Šigut |
10 |
18. |
Jan Vičar |
8 |
19.-21 |
Jiří Thýn |
7 |
19.-21 |
Federico Diaz |
7 |
19.-21 |
Michal Singer |
7 |
22.-27. |
Rafani |
6 |
22.-27. |
Ivan Pinkava |
6 |
22.-27. |
Eva Prokopcová |
6 |
22.-27. |
Matěj Smetana |
6 |
22.-27. |
Eva Koťátková |
6 |
22.-27. | Evžen Šimera | 6 |
Jan Merta (1952, Šumperk) sám tvrdí, že jeho malířský projev dostal autentický směr v polovině 80. let 20. století, kdy studoval na Akademii výtvarných umění a zažil první kontroverze s profesorským sborem. Za svůj první skutečný obraz označuje malbu, v níž se odvrátil od doslovného přepisu vnější viděné reality a soustředil se na reprezentaci osobní výpovědi. Tuto osobitost můžeme chápat různým způsobem: jako pocit, expresi, osobní ikonografii či symboliku, myšlenkové obsahy apod. V případě první etapy Mertova díla je asi na místě zaměřit pozornost na otázku symbolů a hledat zde klíč k jeho vyjádření. Symbol bývá charakterizován jako nenapodobivý znak na způsob ideogramu či jazykových systémů. U Merty se však nejedná o naprostou abstrakci, ale spíše o syntézu. Autor využívá monumentálních piktogramů, tvarů elementárně zjednodušených. Často jde o zachycení vztahu vnitřního a vnějšího prostoru: útvary jsou prostorovými lakunami, jímkami. Takto vzniká „místo“ (na rozdíl od abstraktní a geometrické „rozprostraněnosti“). Místo jako idylická jímka obyvatelného prostoru (Mertovy útvary jsou často jímkami těla: šaty, spacáky). Tělo tu však obvykle není přítomno, zbyla z něj pouze paměť dotyku, stopa. Jedná se o jakési „odlitky“ tělesného prostoru. Na rozdíl od sochařského uchopení obdobného tématu je pro Mertu důležitá barva a převedení do plochy. Plocha zde zdůrazňuje vizuální charakter vzpomínky. Téma vnitřního prostoru je základní (Dvě schránky, Zelená klenba) a naznačuje hránění tématu zvnitřku, z paměti. To se logicky spojuje s tématem otisku (Víno, Roh: kresby vzniklé ze stop každodenních materiálů, látek, z vína, kávy). Mertova novější díla někdy reprezentují i figuru samotnou (Důstojník a slunce), ovšem opět v podobě jakési stopy časového děje (stín). Merta postupuje metodou asociací, kdy určitý motiv funguje jako pars pro toto (maska na obraze Horolezcům).
Václav Hájek
Zdroj: www.artlist.cz
Seznam 50 volitelů:
Richard Adam, Eva Bendová, Štěpánka Bieleszová, Ivo Binder, Vjera Borozan, Vít Bouček, Martin Dostál, Dušan Brozman, Antonín Dufek, Yvona Ferencová, Marcel Fišer, Jan Freiberg, Zdeněk Freisleben, Marie Haškovcová, Radek Horáček, Ondřej Chrobák, Petr Ingerle, Edith Jeřábková, Blanka Jiráčková, Karolína Jirkalová, Jiří Jůza, Peter Kováč, Marie Klimešová, Markéta Kroupová, Lenka Lindaurová, Pavel Liška, Marcela Macharáčková, Václav Malina, Václav Mílek, Pavlína Morganová, Josef Moucha, Roman Musil, Pavel Netopil, Terezie Nekvindová, Mahulena Nešlehová, Pavel Ondračka, Jan Pelánek, Kateřina Pietrasová, Jiří Ptáček ml., Jan Skřivánek, Sylvie Šeborová, Vlastimil Tetiva, Jiří Valoch, Pavel Vančát, Petr Vaňous, Lenka Vítková, Martina Vítková, Jan H. Vitvar, Radan Wagner, Jan Zálešák